AMEȚEALA
RETAIL SUBTITLE Driv3r
Dă-mi mâna!
Dă-mi mâna.
Parcă spuneai că nu o să mai fie nimic dureros.
E corsetul ăsta nenorocit. Mă strânge.
Fără cele trei cingători? Nu e șic așa.
Cei de la poliție nu se pricep la modă.
Mâine e ziua cea mare.
Ce e mâine?
Mâine? Îmi dau jos corsetul.
O să mă pot scărpina cum n-am făcut-o până acum.
O să-l arunc și pe ăsta pe geam.
O să fiu un om liber.
Midge, crezi că mulți bărbați poartă corset?
- Mai mulți decât crezi. - Serios?
Știi asta din propria experiență sau...
Te rog.
Ce se întâmplă de mâine?
Ce vrei să spui?
Ce faci după ce nu o să mai lucrezi în poliție?
Nu pari să fii de acord, Midge.
Nu, e viața ta.
Ai fost un avocat tânăr și inteligent care a hotărât
într-o zi să devină șeful poliției.
Trebuia să renunț.
De ce?
E din cauza fricii de înălțimi, acrofobiei ăsteia.
Mă trezesc noaptea visându-l pe omul acela care cade de pe acoperiș,
încerc să-l prind și... E...
Nu a fost vina ta.
Știu. Asta îmi spun toți.
Johnny, doctorii ți-au explicat...
Știu, știu.
Am acrofobie, și de aici vertij și amețeli.
În ce moment a trebuit să aflu asta.
Asta e, n-ai ce să-i faci.
Nu e nimeni de vină. De ce să renunți?
Și să stau la birou, lipit de scaun?
Acolo ți-e locul.
Și cu acrofobia?
Să spunem că stau pe scaunul ăsta, la birou. Ăsta e biroul.
Un pix cade de pe birou pe podea,
mă aplec să-l ridic. Bingo! Acrofobia a revenit.
Dragul de Johnny.
Ce o să faci?
Nu o să fac nimic o vreme.
Totuși, sunt un om cu posibilități, așa se spune.
Să zicem.
De ce nu pleci pentru o vreme?
Ca să uit, adică?
Midge, nu fi așa protectivă.
Nu o să o iau razna.
Ai mai avut amețeli săptămâna asta?
Chiar acum am una.
Midge, muzica. Nu crezi că e prea...
Ce e minunea asta?
E o brasieră. Știi ce sunt astea, ești mare de-acum.
N-am mai văzut ca ăsta.
E un model nou.
Are o susținere revoluționară,
dar funcționează ca oricare altă brasieră.
Funționează pe principiul podului suspendat.
Serios?
Un inginer de aviație din San Francisco l-a creat.
L-a creat în timpul liber.
Din pasiune.
O creație făcută de plăcere.
Cum stai cu dragostea, Midge?
Bună întrebare.
Normal.
Nu o să te căsătorești niciodată?
Știi că există doar un om pe lumea asta pentru mine, dragă Johnny.
Adică eu. Doar am fost logodiți, nu?
Chiar trei săptămâni.
Ce studenție frumoasă.
Dar tu ai anulat logodna, îți amintești?
Încă sunt disponibil. Disponibilul Ferguson.
Midge, îți aduci aminte de Gavin Elster din facultate?
Gavin Elster?
Da, are un nume amuzant.
Ar trebui? Nu.
M-a sunat Gavin astăzi.
A cam dispărut în timpul războiului.
Cineva spunea că a plecat în Est. Presupun că s-a întors.
E un număr de la o Misiune.
O fi rămas pe stradă?
Posibil.
O fi pe drumuri, vrea să-i faci cinste cu ceva de băut.
Și eu sunt pe drumuri. Îi fac cinste și îmi vărs oful.
Dar nu diseară. Ce zici dacă ieșim la o bere?
Îmi pare rău, am de lucru.
Bine, mă duc acasă.
Midge, cum adică nu am ce să-i fac?
Ce?
Acrofobia.
Am vorbit cu doctorul.
Spunea că doar cu un alt șoc emoțional te-ai putea vindeca.
Dar nu ai de gând să te aventurezi pe alt acoperiș ca să vezi, nu?
- Cred că pot să-l pun la pământ. - Cum?
Am o teorie.
Am o teorie. Cred că dacă mă obișnuiesc cu înălțimile, puțin câte puțin,
treptat, vezi?
Să-ți arăt.
Uită-te. Să-ți arăt.
- Începem cu asta. - Aia?
Ce vrei, să încep cu podul Golden Gate?
Uite. Așa.
Așa.
Mă uit în sus, în jos.
Mă uit în sus.
- Nu am nimic. - Cred că glumești.
- Stai puțin. - Nu am nimic.
Uite.
Bravo. Încercăm cu asta. Pune-o aici.
Primul pas.
Așa.
Pasul al doilea.
Urmează pasul al doilea.
Așa.
Vezi? Mă uit în jos, în sus...
Mă duc să-mi cumpăr o scară acum.
Ușor.
Să vedem acum.
Nicio problemă.
E o nimica toată. Mă uit în jos, în sus...
Mă uit în sus, în jos.
Johnny, Johnny.
Cum ai ajuns la construcția de nave, Gavin?
Căsătorindu-mă.
Interesantă afacere.
Sincer, mi se pare plictisitoare.
Nu te ocupi de asta ca să-ți câștigi pâinea.
Nu, dar trebuie să-mi asum niște responsabilități.
Nu mai trăiește nimeni din familia soției.
Cineva trebuie să-i protejeze interesele.
Partenerul tatălui ei conduce șantierul din Baltimore.
Am hotarât că, dacă tot trebuie să muncesc, să mă întorc aici.
Mereu mi-a plăcut aici.
Când te-ai întors?
Acum aproape un an.
Îți place?
San Francisco s-a schimbat.
San Francisco pe care îl știam dispare.
Ca toate astea.
Da, mi-ar fi plăcut să locuiesc în vremurile alea.
Culoare, frenezie, putere.
Libertate.
Nu ar trebui să stai jos?
Nu, sunt bine.
Am citit în ziar despre tine și mi-a părut rău.
Ai renunțat la poliție.
E o dizabilitate permanentă?
Nu, nu.
Înseamnă că nu pot urca scări prea abrupte sau în locuri prea înalte,
ca barul Top of the Mark.
Dar sunt destule baruri la nivelul solului în oraș.
Vrei ceva de băut?
Nu, nu cred. E cam devreme.
Deci așa stă treaba?
Eu nu m-am căsătorit, nu prea mă văd cu foștii colegi,
sunt fost polițist, iar tu te ocupi de construcția de nave.
La ce te gândești, Gavin?
Te-am chemat tocmai fiindcă știu că ai renunțat la poliție.
Dar voiam să știu dacă te-ai întoarce în poliție, să mă ajuți cu ceva.
Vreau să-mi urmărești soția.
Nu, nu e vorba de asta. Suntem fericiți împreună.
Atunci...
Mi-e frică să nu-i facă cineva rău.
Cine?
Cineva care a murit.
Scottie, ai impresia că cineva din trecut,
cineva care a murit, poate poseda pe cineva viu?
Nu.
Dacă ți-aș spune că asta i s-a întâmplat soției mele, ce ai spune?
Ți-aș spune să o trimiți la cel mai apropiat psihiatru sau psiholog,
sau neurolog sau psiho... Sau poate doar la doctorul de familie.
L-aș ruga să te examineze și pe tine.
Atunci nu-mi ești de ajutor. Îmi pare rău că ți-am răpit timpul.
Mulțumesc că ai venit, Scottie.
Bine.
Nu am vrut să fiu așa dur.
Știu că sună idiot.
Și tu ești același scoțian încăpățânat, nu?
Așa am fost mereu. Crezi că inventez?
Nu.
Nu inventez nimic. Nu aș avea cum.
Să zicem că îmi povestește ceva.
Și dintr-odată, se oprește.
I se așterne un văl pe ochi și privește în gol.
E altă persoană, nu o mai recunosc.
O strig, nici nu mă aude.
După un oftat lung, își revine,
are o privire luminoasă și nici nu știe că a fost absentă.
Nu știe unde sau când a fost.
Cât de des se petrece?
Tot mai des în ultimele săptămâni.
Și umblă mult. Cine știe pe unde.
Am urmărit-o într-o zi,
ieșea din apartament, părea altă persoană.
Mergea altfel.
S-a urcat în mașină și a condus până la Golden Gate Park, 8 km.
A stat pe malul lacului,
privind dincolo de apă, la pilonii de pe celălalt mal.
Știi, Portals of the Past.
A stat acolo multă vreme, fără să se miște.
A trebuit să mă întorc la birou.
Când m-am întors acasă seara, am întrebat-o ce făcuse toată ziua.
Mi-a spus că a stat toată ziua pe malul lacului de la Golden Gate Park.
Și?
Kilometrajul arăta că parcursese cam 150 de km.
Unde a fost?
Trebuie să știu, Scottie, unde se duce și ce face
înainte să apelez la doctori.
Ai vorbit măcar cu doctorii?
Da, dar cu prudență.
Vreau să aflu mai multe înainte să o las în mâinile medicilor.
Scottie...
O să vorbesc cu o firma de detectivi particulari să te ajute.
Sunt serioși, băieți buni.
Te vreau pe tine.
Nu e specialitatea mea.
Scottie, am nevoie de un prieten în care am încredere. Îmi fac griji.
Mă retrag. Nu vreau să mă implic în porcăria asta.
Mergem la o premieră la operă în seara asta.
Cinăm la Ernie's întâi. O să o vezi acolo.
La Ernie's.
RESTAURANTUL ERNIE'S
Puteți să-mi spuneți ceva legat de femeia de acolo?
Cine e femeia la al cărui portret se uită?
E Carlotta.
O veți găsi în catalog. Portretul Carlottei.
- Pot să iau asta? - Da.
Mulțumesc.
HOTELUL McKITTRICK
Da?
Vă pot ajuta cu ceva?
- Da. Sunteți proprietara hotelului? - Da.
Îmi puteți spune a cui este camera de la etajul al doilea, din colțul acela?
Mă tem că nu vă pot da aceasta informație.
Clienții noștri au dreptul la intimitate, știți.
Cred că e împotriva legii.
Nu cred că ei s-ar supăra, dar totuși...
A făcut ceva rău?
Vă rog să-mi răspundeți.
Nu-mi închipui că o fată cu un chip așa de dulce...
Cum o cheamă?
Valdes. Dra Valdes. Spaniolă.
Carlotta Valdes?
Da, ea e.
Drăguț nume, nu? Străin, dar drăguț.
De când are camera?
De vreo două săptămâni. Mâine trebuie să plătească.
Doarme aici vreodată?
Nu, vine să stea de vreo două sau trei ori pe săptămână.
Nu pun întrebări, câtă vreme se comportă cum trebuie.
Dar să știți...
Când coboară, să nu-i spuneți că am fost aici.
Dar nu a fost aici azi.
Am văzut-o acum cinci minute.
Nu a fost pe aici deloc.
Aș fi văzut-o, să știți.
Am fost aici tot timpul, am avut grijă de ficus.
Și vedeți? Cheia ei e aici.
Vreți să mergeți sus să vedeți?
- În camera ei? - Da.
Bine, dacă m-ați rugat.
- Dar mi se pare prostesc. - Mulțumesc.
Dle detectiv?
Vreți să veniți să vă uitați?
Mașina ei nu mai e aici.
Ce mașină?
Midge,
știi pe cineva care cunoaște foarte bine istoria orașului San Francisco?
Așa se salută o fată.
Nu cumva să-i spui: "Bună, ce bine arăți."
Așa direct: "Știi pe cineva care cunoaște..."
- Ceva de băut? - Nu, mulțumesc.
Pe cine? Îi știi pe toți.
Profesorul Saunders, din Berkeley.
Nu mă refer la genul ăla de istorie.
Mă refer la lucruri mărunte, oameni de care nu a auzit nimeni.
Te referi la zilele bune din vechiul și veselul San Francisco.
Chestii picante, cum ar fi cine pe cine a împușcat în Embarcadero în august, 1879.
Da, așa e.
- Pop Leibel. - Cine?
Pop Leibel. Proprietarul librăriei Argosy.
De ce, ce vrei să știi?
Vreau să știu cine pe cine a împușcat în Embarcadero în august, 1879.
Stai puțin.
Nu mai ești polițist. Ce se petrece?
- Îl cunoști bine? - Pe cine?
- Pe Pop Leibel. - Sigur.
Haide, să mergem. Vreau să-l cunosc. Ia-ți pălăria.
Nu am nevoie de pălărie.
Despre ce e vorba, Johnny?
Bună.
Stai puțin.
LIBRĂRIA ARGOSY
Da, îmi aduc aminte. Carlotta.
Frumoasa Carlotta.
Trista Carlotta.
Ce are o casă veche de lemn între străzile Eddy și Gough
de-a face cu Carlotta Valdes?
A fost a ei. A fost construită pentru ea acum mulți ani.
- De către cine? - De...
De...
Nu. Nu-mi aduc aminte de nume.
Un om bogat și puternic.
- Țigară? - Nu, mulțumesc.
- Țigară, dră? - Nu, mersi.
Nu e o poveste neobișnuită.
A venit dintr-o zonă necunoscută în sudul orașului.
Unii spun că a venit cu o comunitate de misionari.
Tânără, da. Foarte tânără.
Omul acela a găsit-o cântând și dansând într-un cabaret.
A luat-o și i-a construit casa aceea mare
în zona Western Addition.
Și a fost o...
A existat și un copil.
Da, un copil.
Nu știu după cât timp
sau cât de fericiți erau.
Dar el a dat-o afară.
El nu avea alți copii. Soția lui nu avusese copii.
A păstrat copilul și pe ea a dat-o afară.
Un bărbat putea face asta pe atunci.
Aveau puterea și libertatea.
Așa a devenit trista Carlotta.
Singură în casa mare, mergând singură pe străzi.
Hainele ei deveneau tot mai murdare și mai peticite.
Și Carlotta care a înnebunit.
Oprea lumea pe stradă să întrebe
unde îi este copilul.
"Mi-ați văzut copilul?"
Sărăca.
Ai apoi a murit.
- A murit. - Cum?
S-a sinucis.
Sunt multe povești asemenea.
- Vă mulțumesc mult. - Cu plăcere.
Vă mulțumesc. La revedere.
La revedere.
Numai puțin! La revedere, Pop. Mersi mult.
- Acum, dragule Johnny, plătește-mă. - Pentru ce?
Pentru că te-am adus aici. Haide, spune.
Nu e nimic de zis.
Spune sau o să ai iar nevoie de corset. Haide, Johnny, te rog.
Haide, te duc eu acasă.
Am ajuns.
- Nu mi-ai spus tot. - Nu, ți-am spus suficient.
Cine e tipul și cine e soția lui?
Afară, am destule de făcut.
Știu. Prietenul din facultate, Elster, a sunat.
- Midge, afară, te rog. - Ideea este că
frumoasa, nebuna Carlotta s-a întors din morți
și a pus stăpânire pe soția lui Elster.
Nu, Johnny. Fii serios.
Nu-ți spun ce cred eu. Îți spun ce crede el.
Tu ce crezi?
Păi, eu...
- E frumușică? - Carlotta?
Nu, nu Carlotta. Soția lui Elster.
Da.
Ai putea lua în considerare că...
Cred că o să merg să mă uit la portret. La revedere.
Midge...
- La revedere. - Midge, tu...
Foarte bine, Scottie. Te pricepi.
- Ea e Carlotta Valdes. - Da.
Nu mi-ai spus tot.
- Nu știam unde te va duce. - Dar știai despre asta.
Da.
Ai observat cum își face părul?
Mai e ceva.
Soția mea, Madeleine, are niște bijuterii care i-au aparținut Carlottei.
Le-a moștenit.
Nu le-a purtat niciodată. Erau prea demodate.
Până acum.
Când e singură, le scoate și se uită la ele,
le atinge cu grijă și curiozitate.
Și le pune și se admiră în oglindă.
Și trece într-o altă lume, e din nou altcineva.
Cine era Carlotta Valdes?
Bunica soției?
Străbunica.
Copilul care i-a fost furat
și a cărui pierdere a împins-o pe Carlotta la nebunie și moarte era bunica Madeleinei.
Și hotelul McKittrick e vechea casă Valdes.
Cred că se explică.
Oricine poate deveni obsedat de trecut după astfel de evenimente.
Nu a auzit niciodată de Carlotta Valdes.
Nu știe de niciun mormânt de la Misiunea Dolores?
Sau de vechea stradă de pe strada Eddy?
- De portretul de la Palatul... - Nimic.
Când merge în locurile astea...
Nu mai e soția mea.
Cum știți toate lucrurile astea pe care ea nu le cunoaște?
Mama ei mi le-a povestit înainte să moară.
Am descoperit restul singur.
De ce nu i-ar fi spus fiicei sale?
Din teama justificată.
Bunica ei a înnebunit, și-a luat singură viața.
Madeleine e din același sânge.
Am nevoie de asta.
Madeleine.
Madeleine!
Da?
Nu, e în regulă.
Te sun înapoi.
Da.
Ești în regulă?
A, a ta...
O să ai nevoie de asta.
Mai bine vii aici lângă foc, unde e mai cald.
Ce caut aici?
Ce s-a întâmplat?
Ai căzut în golful San Francisco.
Am încercat să-ți usuc părul cât mai bine.
Lucrurile tale sunt în bucătărie.
Se usucă în câteva minute.
Vino aproape de foc.
Îți aduc niște perne.
Poftim.
Vrei niște cafea?
Ți-ar prinde bine. Sau poate vrei ceva alcool.
Am căzut în golf și tu m-ai scos?
Așa e.
Mulțumesc.
Nu-ți mai aduci aminte?
Nu, eu...
Îți mai aduci aminte unde ai fost?
Da, sigur că îmi aduc aminte de asta.
Dar cred că am amețit și am leșinat.
Unde ai fost?
La Fort Point.
Desigur, îmi aduc aminte. Merg des acolo.
De ce? Ce faci acolo?
Pentru că-mi place. E frumos acolo,
mai ales la apus.
Mulțumesc pentru foc.
Unde ai fost înainte?
- Când? - În după-amiaza asta, adică.
M-am plimbat.
Știu, dar unde? Unde ai fost chiar înainte?
În centru, la cumpărături.
Poftim, bea niște cafea. Cred că e încă caldă.
Ești tare direct.
O, scuze, nu am vrut să fiu nepoliticos.
Nu ești, doar direct.
Și ce făceai acolo, la Fort Point?
Mă plimbam doar.
- Și ție îți place? - Da.
Și unde ai fost înainte?
Am fost la Palatul Legiunii de Onoare, la galeria de artă.
Da, e un loc minunat, nu-i așa?
Nu am fost niciodată înăuntru, dar din exterior pare foarte frumos.
Sunt norocoasă că erai chiar prin preajmă.
Mulțumesc.
Sunt o pacoste pentru tine.
Ba nu.
Când m-ai...
Aveam niște ace în păr.
Da, sunt chiar aici. Le aduc.
Și poșeta, te rog.
Poftim.
Mulțumesc.
Nu trebuia să mă aduci aici, să știi.
Nu știam unde locuiești.
Puteai să te uiți la mine în mașină.
Dar nu știai care e mașina mea, nu?
Știam care e, e parcată aici.
Dar nu credeam că vrei să te duc acasă așa.
Nu, ai dreptate.
Mă bucur că nu m-ai dus acasă. Nu te-aș fi cunoscut altfel.
Mulțumesc. Dar nu te cunosc și nici tu pe mine.
Mă numesc Madeleine Elster.
Eu sunt John Ferguson.
Un nume puternic. Prietenii îți spun John sau Jack?
John, în general.
Prietenii vechi îmi spun John. Cunoștințele îmi spun Scottie.
O să-ți spun dl Ferguson.
O, nu, nu-mi place.
După ce s-a întâmplat în după-amiaza asta, poate ar trebui să-mi spui Scottie.
Poate chiar John.
Prefer John.
Gata. Cu ce te ocupi, John?
Hoinăresc.
Bună ocupație. Și locuiești singur aici?
Nu e bine să locuiești singur.
Unii preferă să trăiască așa.
Nu, nu e bine.
Sunt căsătorită, să știi.
Spune-mi ceva.
Ți s-a mai întâmplat asta?
Ce?
Să cazi în golful San Francisco.
Nu, nu mi s-a mai întâmplat.
Am mai căzut în lac din barcă, când eram mică.
Am căzut în râu odată, încercând să sar de pe o piatră pe alta.
Dar nu am mai căzut în golful San Francisco.
Dar tu?
Și pentru mine e prima oară.
Îți mai aduc cafea.
Alo?
Scottie, ce s-a întâmplat? Nu a ajuns încă acasă.
E în regulă. E aici. O aduc acasă în curând.
Ce s-a întâmplat?
S-a aruncat în golf.
Alo?
A pățit ceva?
Nu, o să fie bine. Nu ai de ce să-ți faci griji.
Dar nu știe. Înțelegi?
Nu știe ce s-a întâmplat.
Scottie, Madeleine are 26 de ani.
Carlotta Valdes s-a sinucis când avea 26 de ani.
Stai puțin, Gavin.
Ce mai e acum, Johnny. O fantomă?
A fost distractiv?
Scrisoarea aia e pentru mine?
- Da. Bună. - Bună.
Mi-am făcut griji în privința ta. Nu trebuia să pleci așa.
M-am simțit prost.
Voiam să te duc acasă. Ești bine?
Da, sunt bine. Fără alte efecte.
Dar apa era rece, nu?
Cu siguranță.
Ce îngrozitor!
Ai fost atât de bun cu mine.
Îți mulțumesc și îmi cer scuze.
Nu ai de ce să-ți ceri scuze.
Ba da.
Cred că a fost foarte jenant pentru tine.
Nu chiar. Mi-a făcut plăcere
să stăm de vorbă.
Și pentru mine a fost o plăcere.
Să-mi iau corespondența.
Vrei o ceașcă de cafea?
Nu, mulțumesc.
Nu am putut să o trimit poștal. Nu știam adresa, dar aveam un reper.
Mi-am adus aminte de Coit Tower. M-a dus direct la tine.
E prima oară când mă bucur că există Coit Tower.
Și eu sper.
- Ce? - Să ne mai vedem.
Ne-am văzut.
La revedere.
Unde te duci?
- Nu știu. - La cumpărături?
Nu.
Undeva anume?
Nu, hoinăresc.
Asta voiam și eu să fac.
A, da, uitasem. Asta e ocupația ta, nu?
Nu crezi că e păcat să...
Să hoinărim separat?
Nu poți fi hoinar decât dacă te plimbi singur.
Două persoane merg cu o direcție.
Nu cred că e neapărat adevărat.
Ai lăsat ușa deschisă.
Mă întorc imediat.
Cât de în vârstă?
2.000 de ani sau mai mult.
Cei mai bătrâni.
Da.
Nu ai mai fost aici?
Nu.
La ce te gândești?
La toți oamenii care s-au născut și au murit
de când există copacii ăștia.
Numele lor e Sequoia sempervirens. Mereu verzi, mereu în viață.
- Nu-mi plac. - De ce?
Știind că eu o să mor.
Uite o secțiune dintr-unul tăiat.
1215 SEMNAREA MAGNEI CARTA
1066 BĂTĂLIA DE LA HASTINGS
909 Î.Hr.
1492 DESCOPERIREA AMERICII
1776 DECLARAȚIA DE INDEPENDENȚĂ
1930 COPACUL A FOST TĂIAT
Undeva aici m-am născut eu,
și aici am murit.
Nu a fost decât un moment pentru tine, nici nu ai observat.
Madeleine.
Madeleine, unde ești?
- Aici, cu tine. - Unde?
Copaci înalți.
Ai mai fost aici?
- Da. - Când?
Când te-ai născut?
- Acum mult timp. - Unde?
Când? Spune-mi.
- Madeleine, spune-mi. - Nu!
Madeleine, spune-mi ce e. Unde te duci?
- Ce te răpește? - Nu îți pot spune.
Când ai sărit în golf, nu știai unde te afli.
- Ai ghicit, dar nu știai. - Nu am sărit.
- Nu am sărit. Am căzut. Așa mi-ai spus. - De ce ai sărit?
- Tu de ce ai sărit? - Nu-ți pot spune.
De ce ai sărit? Ce anume te-a făcut
- să sari? - Nu, te rog.
Ce?
Te rog, nu mă întreba. Ia-mă de aici.
Vrei să te duc acasă?
Undeva la lumină.
Promite-mi ceva. Promite-mi că nu o să mai întrebi niciodată.
Te rog, promite-mi.
De ce ai fugit?
Răspund de tine acum.
Chinezii spun că dacă ai salvat viața cuiva,
ești responsabil mereu de ea, așa că
trebuie să știu.
Știu atât de puțin.
E ca și cum aș parcurge un coridor lung,
care avea odată oglinzi, și fragmente de oglindă încă mai există.
Și când ajung în capătul coridorului,
nu e decât întuneric.
Și, când pășesc în întuneric, știu
că voi muri.
Nu am ajuns niciodată la capăt. M-am întors mereu înainte să ajung.
Mai puțin o dată.
Ieri?
Și nu ai știut.
Nu ți-ai dat seama de ce s-a întâmplat până nu te-ai trezit la mine.
Nu știai unde te afli.
Dar îți aduci aminte de scenele mai mici, de fragmentele de oglindă.
- Vag. - De ce îți aduci aminte?
Mă aflu singură într-o cameră.
- Mereu singură. - Ce altceva?
- Un mormânt. - Unde?
Nu știu. E un mormânt deschis și eu...
Stau și mă uit la piatra de mormânt.
- E mormântul meu. - De unde știi?
Știu.
E inscripționat vreun nume?
Nu, e nouă și curată, pregătită.
Ce altceva?
Partea astea e un vis, cred.
E un turn, un clopot și o grădină mai jos.
Pare să fie un sat în Spania.
Apoi se întrerupe și dispare.
Un portret?
- Vezi un portret? - Nu.
Dacă aș găsi cheia, începutul și aș putea să le pun cap la cap...
Să găsești explicația?
Există o cale de a explica.
Declarându-mă nebună.
Madeleine!
O, Scottie!
Nu sunt nebună! Nu vreau să mor.
E cineva în mine care îmi spune că trebuie să mor.
Scottie, nu mă lăsa.
Sunt aici, ești cu mine.
Mi-e așa de frică.
Nu mă lăsa.
Stai cu mine.
Mereu.
Bună, Johnny.
Bună.
Ai primit mesajul meu?
Da, sigur.
Îți aduc ceva de băut.
Bine.
De când strecori bilete pe sub ușile bărbaților?
De când nu-mi mai răspund la telefon.
Pentru un om care nu are nimic de făcut, ești tare ocupat.
Pe unde umbli zilele astea?
Hoinăresc.
Unde?
Pe aici.
Ce e cu...
Ce e cu nevoia asta urgentă de a mă vedea?
Nu te-am întrebat decât unde ești.
Nu mi se pare disperat.
Am citit printre rânduri.
M-am gândit că, dacă îți pregătesc ceva de mâncare și de băut,
poate ai să-mi mulțumești și ai să mă scoți la film.
Bine. Despre ce vrei să vorbim la cină?
Despre una sau alta.
Ce am mai făcut?
Doar dacă vrei.
În mod sigur nu o să vorbim despre ce nu vrei să vorbim.
Sigur.
Ce ai mai făcut?
Am hoinărit.
Tu ce ai mai făcut? Mulțumesc, dragă.
M-am distrat.
M-am întors la prima dragoste, pictura.
Foarte bine.
Mereu am avut impresia că-ți pierzi timpul fabricând lenjerie.
E o slujbă, să știi. Dar asta chiar mă încântă.
Ce e? Natură moartă?
Nu, nu chiar. Vrei să vezi?
Da.
De fapt, mă gândeam să ți-l dau.
Da?
Johnny!
Nu e amuzant, Midge.
- Johnny! - Nu.
Johnny, credeam că...
Nu.
Mergem la film în altă seară, bine?
Johnny!
Marjorie Wood, ce toantă ești!
Idioată!
Proastă!
Madeleine! Ce s-a întâmplat? Cât e ceasul?
Trebuia să te sun, dar voiam să te văd și să stau cu tine.
De ce? Ce s-a întâmplat?
Am avut un vis. S-a întors visul.
Totul e în regulă.
Va fi bine. Îți aduc niște coniac.
Dă-l pe gât. Ca pe un medicament.
Așa.
A fost doar un vis. Acum ești trează. Ești în regulă.
Poți să-mi spui?
Erau turnul din nou, clopotul și vechiul sat spaniol.
Da?
A fost foarte clar pentru prima oară. Tot.
Spune-mi.
Erau o piațetă și un scuar cu arbori,
și o biserică spaniolă văruită în alb, cu o mânăstire alături.
Dincolo de parc era o casă mare, de lemn,
cu o verandă și obloane și un balcon deasupra, o mică grădină,
și lângă ea un grajd pentru cai
și trăsuri vechi aliniate înăuntru.
Ce altceva?
În capătul parcului era o casă albă de piatră,
cu un piper negru în colț.
Și un vechi hotel de lemn în stil califonian?
Și un salon? Întunecos, cu plafon jos și lămpi cu ulei?
Da.
Sunt toate acolo. Nu e niciun vis.
Ai mai fost acolo. L-ai mai văzut.
Nu, niciodată.
Madeleine, la 160 de km de San Francisco,
e o misiune spaniolă,
se numește San Juan Bautista și s-a păstrat
exact ca acum o sută de ani, de parcă ar fi un muzeu.
Gândește-te mai bine, gândește-te.
Ai mai fost acolo. L-ai mai văzut.
Nu, niciodată... Nu am mai fost niciodată acolo.
Scottie? Ce e?
Gândește-te. Acum spune-mi de vis.
Ce te-a speriat?
Eram singură în parc și căutam ceva.
Apoi am mers spre biserică.
Dar a venit întunericul și am rămas singură.
Am fost trasă în întuneric, dar m-am zbătut să mă trezesc.
O să fie bine, Madeleine.
Nu îți dai seama? Am deja indiciile.
Te duc la misiune în după-amiaza asta.
Și când o să o vezi, îți vei da seama când ai văzut-o ultima oară
și visul va lua sfârșit.
Îl voi distruge. Îți promit. Bine?
Haide. Te duc acasă.
Nu, o să fiu bine.
Să te întorci la prânz.
GRAJD
Madeleine, unde ești?
- Aici, cu tine. - Și e real.
Nu arată ca acum 100 de ani, sau ca acum un an,
sau șase luni sau când ai fost tu să o vezi.
Madeleine, gândește-te când ai văzut-o.
Nu erau așa multe trăsuri atunci.
Erau cai în grajduri.
Unul murg, doi negri și unul gri.
Era locul nostru favorit.
Dar nu aveam voie să ne jucăm aici.
Sora Teresa ne certa.
Ia uită-te. Calul tău gri.
E destul de greu de mișcat,
dar chiar și așa...
Vezi? Există un răspuns pentru toate.
Madeleine, încearcă.
Încearcă pentru mine.
Te iubesc, Madeleine.
Și eu te iubesc.
Prea târziu.
Nu, suntem aici împreună.
Nu, e prea târziu. Mai am ceva de făcut.
Nu, nu mai ai nimic de făcut.
Nu mai ai nimic de făcut.
Nu te va lua nimeni. Ești în siguranță cu mine.
Nu, e prea târziu.
Nu e drept. E prea târziu.
Nu trebuia să se întâmple așa. Nu trebuia.
Trebuia să se întâmple. Ne iubim. Doar asta contează.
- Dă-mi drumul. Te rog, dă-mi drumul! - Ascultă-mă.
Mă crezi că te iubesc?
Da.
Dacă mă pierzi, vei ști că...
Că te-am iubit și aș fi vrut să te iubesc în continuare.
Nu o să te pierd.
Vreau să merg singură în biserică.
Dar de ce?
Madeleine!
Ferguson.
Dle Elster bănuia că soția sa nu are o condiție mentală bună,
și-a luat precauții, l-a pus pe dl Ferguson să o urmărească
ca să nu i se întâmple ceva rău.
Dl Elster era pregătit
să-și interneze soția într-o instituție
unde bolile ei mentale să fie tratate de specialiști.
Dl Ferguson, fiind fost polițist,
părea alegerea potrivită în rolul de protector și gardian.
După cum ați auzit, a fost un eveniment nefericit.
Cred că sunteți de acord că soțul nu are nicio vină.
A amânat internarea soției
doar pentru că avea nevoie de informații privind comportamentul ei,
informații pe care le aștepta de la dl Ferguson.
Își luase toate măsurile de protecție pentru soția sa.
Nu putea anticipa că slăbiciunea dlui Ferguson,
teama sa de înălțimi,
l-a lăsat fără putere exact când aveam mai mare nevoie de el.
În privința dlui Ferguson,
l-ați auzit pe superiorul său, căpitanul Hansen,
din orașul acela mare din nord,
garantând pentru caracterul și capacitățile sale.
Căpitanul Hansen a fost tare entuziasmat.
Faptul că în urmă cu ceva timp, în circumstanțe similare,
dl Ferguson și-a lăsat un coleg polițist să moară,
căpitanul Hansen l-a considerat "un incident nefericit".
Dl Ferguson trebuie felicitat
pentru că i-a salvat viața femeii,
când într-un moment de rătăcire, aceasta s-a aruncat în golf.
E păcat că, știind de tendințele sale suicidare,
acesta nu s-a străduit mai mult a doua oară.
Dar nu suntem aici să judecăm
lipsa de inițiativă a dlui Ferguson. Nu a făcut nimic.
Și legea nu spune nimic despre cazurile când nimeni nu face nimic.
Nici comportamenul straniu la vederea corpului în cădere
nu influențează verdictul.
Nu a rămas la locul faptei. A plecat.
Spune că a suferit un blocaj mental și nu a mai știut nimic
până nu s-a trezit singur în apartamentul său din San Francisco,
câteva ore mai târziu.
Puteți accepta asta sau nu.
Sau puteți crede că a lăsat din nou pe cineva să moară,
nu a suportat să vadă rezultatul tragic al propriei slăbiciuni
și a fugit.
Nu are de-a face cu verdictul.
E o chestiune între el și conștiința lui.
Ținând cont de starea mentală a Madeleinei Elster
înainte de moarte, maniera în care a murit,
și din autopsia corpului,
care arată cauza morții,
ar trebui să ajungeți cu ușurință la un verdict.
Vă puteți retrage.
Stați, dle Jones.
- Am ajuns la un verdict. - Mulțumesc.
"Juriul e de părere că Madeleine Elster s-a sinucis"
"din cauza unor probleme mentale."
Verdictul va fi înregistrat astfel. Liber.
Bine, Scottie, să mergem.
Te deranjează dacă vorbesc cu el un minut?
Nu, te rog.
Scottie.
Scuze, Scottie. A fost greu.
Nu avea niciun drept să-ți vorbească așa.
A fost responsabilitatea mea. Nu trebuia să mă implic.
Nu trebuie să-mi spui nimic.
Plec, Scottie, de tot.
Nu mai pot sta aici.
O să închid afacerile ei și ale mele și o să plec cât mai depare.
Poate în Europa. Probabil nu mă mai voi întoarce.
La revedere, Scottie.
Să-mi spui dacă te pot ajuta cu ceva înainte să plec.
Nu or să înțeleagă.
Noi știm cine a ucis-o pe Madeleine.
Haide, Scottie. Hai să plecăm.
E Mozart, Wolfgang Amadeus.
Am discutat cu doamna de la terapie muzicală
și spunea că Mozart îți trebuie,
el îți va alunga gândurile negre.
Dacă spunea doamna.
E grozav că totul e pe casetă acum.
Am muzică pentru alcoolici,
muzică pentru melancolici și pentru ipohondri.
Mă întreb ce s-ar întâmpla dacă cineva le-ar amesteca.
Am mai adus și altele, poți alege ce-ți place.
Se închide automat.
O, Johnny, te rog, încearcă.
Nu ești singur. Mama e aici.
E ora?
Bine.
Mă întorc, John.
Vrei să închid aia?
O, dragul de Johnny.
Nici nu știi că mă aflu aici, nu?
Dar sunt aici.
Soră, aș putea să vorbesc cu doctorul?
Doctore, dra Wood.
Intrați, vă rog.
Da, dră Wood?
Doctore, în cât timp își va reveni?
E greu de spus. Cel puțin șase luni. Poate un an.
Depinde de el.
Nu vrea să vorbească.
Nu, suferă de melancolie acută,
împreună cu un complex de vinovăție.
Se culpabilizează pentru ce s-a întâmplat cu femeia aceea.
Nu prea știm ce s-a întâmplat înainte.
Vă pot spune ceva. Era îndrăgostit de ea.
Asta complică lucrurile, nu?
Vă spun ceva și mai complicat,
încă este.
Știi ceva, doctore?
Nu cred că Mozart o să fie de ajutor.
De unde ai făcut rost de mașina asta?
- Poftim? - De mașina asta?
Am cumpărat-o de la cineva care locuia aici, în clădirea asta,
dl Gavin Elster. Am cumpărat-o de la el când s-a mutat.
Îl cunoșteați pe el și pe soția lui.
Săraca. Pe ea nu am cunoscut-o.
E adevărat că s-a...
Îmi pare rău.
- Bună seara. - Bună seara.
Un whiskey și apă carbogazoasă, te rog.
Ce e?
Pot să vă pun niște întrebări?
Pentru ce? Cine sunteți?
Mă numesc John Ferguson.
E un alt sondaj Gallup?
Nu.
Vreau doar să vă întreb câteva lucruri.
Locuiți în acest hotel?
V-am văzut când ați intrat și m-am gândit...
Da, să mă agățați.
Ce tupeu aveți să mă urmăriți în hotel până la camera mea!
Afară.
Nu, vă rog. Vreau doar să vă vorbesc.
O să țip.
Nu vă fac niciun rău. Serios. Promit.
Vreau doar să vorbim.
- Despre ce? - Dvs.
De ce?
Pentru că îmi amintiți de cineva.
Am mai auzit asta.
Vă amintesc de cineva de care erați îndrăgostit nebunește,
dar ea v-a părăsit pentru altcineva,
și de atunci ați rămas în continuare îndrăgostit.
Apoi m-ați văzut și s-a întâmplat ceva.
Nu vă înșelați prea mult.
Nu funcționează, mai bine plecați.
Lăsați-mă să intru, vă rog.
Puteți lăsa ușa deschisă. Vreau doar să vorbim.
Vă avertizez că pot țipa foarte tare.
Nu va fi nevoie.
Nu păreți Jack Spintecătorul. Ce vreți să știți?
- Vreau să știu cum vă numiți. - Judy Barton.
- Cine sunteți? - Doar o fată. Lucrez la Magnin's.
Cum de locuiți aici?
E un loc unde se poate locui, asta e tot.
Nu locuiți aici de mult, nu?
Ba da, de vreo trei ani.
Unde ați locuit înainte?
Salina, Kansas.
Ce e asta? Ce vreți?
Vreau să știu cine sunteți.
V-am spus.
Mă numesc Judy Barton. Sunt din Salina, Kansas.
Lucrez la Magnin's și locuiesc aici.
Trebuie să dovedesc?
Bine, dle, permisul meu de conducere.
Judy Barton, numărul z296794,
bulevardul Maple, 425, Salina, Kansas.
Vedeți aici adresa? E chiar locul acesta.
Permis din California, emis pe 25 mai, 1954.
Vreți să-mi verificați amprentele? Sunteți mulțumit?
Sunteți sau nu mulțumit, puteți să o ștergeți de aici.
Aveți o suferință, nu-i așa?
Chiar semăn cu ea?
E... e moartă, nu-i așa?
Îmi pare rău. Îmi pare rău că am țipat.
Sunt eu cu mama mea.
El e tatăl meu. E mort.
Mama mea s-a recăsătorit, dar nu mi-a plăcut de el
și am venit în însorita Californie.
Sunt de trei ani aici.
Sincer.
Vreți să luați cina cu mine?
De ce?
Cred că vă sunt dator cu ceva, după toate astea.
Nu-mi sunteți dator.
Acceptați? Pentru mine?
Cină sau ce altceva?
Doar cină.
Pentru că vă amintesc de ea?
Pentru că aș vrea să cinăm.
Bine, am mai fost la întâlniri cu necunoscuți.
De fapt, am mai fost agățată.
Bine.
Bine, îmi aduc mașina. Mă întorc într-o jumătate de oră.
O, nu, am nevoie de timp să mă schimb și să mă aranjez.
O oră?
Bine.
Dragă Scottie.
M-ai găsit.
Ăsta e momentul pe care îl uram și îl așteptam în același timp.
Mă gândeam ce aș zice și ce aș face dacă te-aș vedea din nou.
Voiam să te mai văd doar o dată.
O să plec, iar tu poți renunța la căutare.
Vreau să rămâi liniștit.
Nu ai de ce să te învinovățești.
Tu ai fost victima.
Eu am fost instrumentul, iar tu victima în planul lui Elster de a-și ucide soția.
M-a ales să joc rolul pentru că semănam. M-a îmbrăcat ca ea.
Era totul sigur pentru că locuia la țară și nu prea venea în oraș.
El te-a ales ca martor la sinucidere.
Povestea Carlottei era în parte reală, în parte inventată
ca să te facă să crezi că Madeleine voia să se sinucidă.
El știa de boala ta. Știa că nu poți urca scările turnului.
A plănuit totul în detaliu. Nu a făcut nicio greșeală.
Eu am făcut greșeala. M-am îndrăgostit.
Asta nu făcea parte din plan.
Încă sunt îndrăgostită de tine și aș vrea să mă iubești.
Dacă aș avea curaj, aș rămâne aici și aș minți,
sperând ca tu să mă iubești din nou
așa cum sunt eu.
Să uiți de cealaltă eu și de trecut.
Dar nu știu dacă am curajul să încerc.
Bine. O să încerc.
Poftim.
Mulțumesc. Noapte bună.
Te mai pot vedea și mâine?
Mâine-seară?
Nu, mâine-dimineață.
Trebuie să merg la lucru. Am o slujbă.
Nu te duce la lucru.
Și din ce să trăiesc? Din puțurile mele de petrol din Texas?
Lasă-mă să am grijă de tine, Judy.
Mulțumesc, dar nu.
Nu, Judy, nu înțelegi.
Înțeleg.
Înțeleg de când aveam 17 ani.
- Și următorul pas? - Nu, nu.
Nu? Atunci ce?
Am putea să ne vedem mai des.
De ce?
Pentru că îți aduc aminte de ea?
Nu e așa flatant.
Și nimic altceva?
Nu.
Nici asta nu e flatant.
Vreau să fiu cu tine cât de mult pot, Judy.
Aș putea suna la magazin
să inventez o scuză.
Poftim.
Îmi place aia.
Așa?
- Da. - Bine.
Ce drăguț!
Frumos.
Poftim.
Luăm asta și apoi hainele acelea.
- Serios? - De la Ransohoffs.
E cel mai bun. Cât costă?
50 de cenți. Mulțumesc.
Scottie, nu trebuie.
Dar vreau.
Nu, nu e ăsta.
Dar spuneați gri, domnule.
Uite. Nu e decât un costum gri, obișnuit.
Dar îmi place acela, Scottie.
Nu, nu e bun.
Domnul pare să știe ce vrea.
Bine. Îl vom găsi.
Scottie, ce faci?
Încerc să-ți cumpăr un costum.
Dar îmi place al doilea.
Și ăsta, e frumos.
Nu, niciunul nu e potrivit.
Cred că știu la ce costum vă referiți. L-am avut acum ceva timp.
Stați să văd. Poate mai avem modelul.
Mulțumesc.
Cauți costumul pe care ea îl purta.
Vrei să mă îmbrac precum ea.
Judy, vreau doar să arăți bine.
Știu ce fel de costum stă bine pe tine.
Nu, nu vreau!
Judy.
Judy, nu contează așa de mult pentru tine. Vreau doar să văd...
Nu vreau nicio haină. Nu vreau nimic. Vreau doar să ieși.
Judy, te rog să faci asta pentru mine.
Poftim.
Da, ăsta e.
Mă gândeam eu.
- Nu-mi place. - Îl luăm.
Îi va veni?
Da. Poate mai are nevoie de ajustări, dar e mărimea dnei.
Bine, dragă.
Cât durează să faceți ajustările?
Păi...
Putem să îl luăm în seara asta?
Da, dacă e urgent.
Da, e. Am vrea să vedem și o rochie de seară și una pentru cină.
Scurtă, neagră, cu mâneci lungi și decolteu în formă de pătrat.
Scottie!
Uau! Chiar știți ce vă doriți, dle. Să văd ce avem.
Asta e. Le aveți și pe maro?
- Da. - Bine.
Poftim, Judy. Bea-l ca pe un medicament.
Oprește-te.
De ce faci asta? Cu ce te ajută?
Nu știu.
Nu știu, cu nimic, cred. Nu știu.
Aș vrea să mă lași în pace. Vreau să plec.
Nu poți, știi.
Nu, nu m-ai lăsa.
Și nici eu nu aș vrea să plec.
Judy, să-ți spun ceva.
Zilele astea sunt cele mai fericite zile din ultimul an.
Știu. Pentru că...
Pentru că îți amintesc de ea.
Și nici măcar așa de bine.
Nu, Judy, e vorba de tine.
E ceva în tine care...
Nici nu vrei să mă atingi.
Ba da, vreau.
Nu mă poți place așa cum sunt?
A fost bine când am ieșit prima oară. Ne-am distrat.
Apoi... ai început povestea cu hainele.
O să port nenorocitele alea de haine dacă vrei,
dacă așa o să mă placi.
Și culoarea părului tău.
Nu.
Judy, te rog. Ce importanță are pentru tine?
Dacă...
Dacă te las să mă schimbi, va fi suficient?
Dacă fac ce îmi spui,
mă vei iubi?
Da.
- Da. - Bine.
Bine, voi face asta. Nu-mi mai pasă de mine.
Haide. Să ne așezăm lângă foc.
Mă tem că va mai dura câteva ore.
Domnișoara spunea că poate vreți să vă întoarceți acasă.
Va veni și ea imediat ce termină.
Spuneți-i că o aștept în camera ei de hotel.
Sunteți sigură în privința culorii părului?
Da, e o culoare ușoară.
- Și restul... - Da, știm ce vreți.
Mulțumesc.
Și?
Ar trebui să fie strâns cu ace la spate.
I-am spus asta. Ți-am spus și ție.
Am încercat, dar nu părea să mi se potrivească.
Te rog, Judy.
Unde mergem la cină?
Unde vrei.
La Ernie's?
Ai ceva cu Ernie's, nu?
E restaurantul nostru.
Bună, iubire. Îți place?
Asta e tot ce poți face?
Vino aici.
Nu, o să mă răvășești.
La asta mă și gândeam. Vino aici.
E prea târziu. M-am machiat deja.
Mi-e foame, dintr-odată. Vrei să mergem în altă parte?
Nu, la Ernie's e bine.
O să-mi iau...
O să-mi iau o friptură dintr-acelea mari, delicioase.
Să văd. Pentru început, o să...
Vrei să mă ajuți cu asta?
Gata.
Cum se închide?
Nu vezi?
Gata.
Mulțumesc. Sunt aproape gata.
Trebuie doar să-mi găsesc rujul.
Unde l-am pus? Îl aveam acum un minut.
Mă întreb dacă e aici. Uite-l.
Sunt gata.
Vrei să mă răvășești nițel?
Scottie, ești al meu acum, nu-i așa?
Ți-ar plăcea să mergem undeva în afara orașului să cinăm?
Putem merge în San Francisco.
Bine, dacă vrei.
Mergem tare departe.
Am chef să conduc. Ți-e foame tare?
Nu, e în regulă.
Unde mergem?
Mai trebuie să fac ceva.
Și apoi mă voi elibera de trecut.
Scottie, ce facem aici?
Ți-am spus.
Trebuie să mă mai întorc o dată în trecut.
Încă o ultimă dată.
De ce? De ce aici?
Madeleine a murit aici, Judy.
Nu vreau să merg. Prefer să aștept aici.
Nu, am nevoie de tine.
De ce?
Aș vrea să fii Madeleine puțin.
Apoi vom fi amândoi liberi.
- Mi-e frică. - Trebuie să-ți povestesc de Madeleine.
Aici.
Aici am sărutat-o ultima oară.
Și mi-a spus: "Dacă mă pierzi,"
- "să știi că te-am iubit..." - Scottie.
"Și aș fi vrut să te iubesc în continuare."
Și eu i-am zis: "Nu o să te pierd". Dar am pierdut-o.
Apoi s-a întors
și a fugit în biserică.
Am fugit după ea, dar era prea târziu.
Nu vreau să intru acolo!
E prea târziu.
Scottie, eu...
Nu am găsit-o, dar am auzit pași pe scări.
Alerga către turn.
Pe aici.
- Scottie. - Vezi? A fugit pe scări,
apoi prin ieșirea din vârful turnului.
Am încercat să o urmăresc, dar nu puteam ajunge în vârf.
Am încercat, dar nu am reușit.
Uneori nu există a doua șansă.
Nu mai vreau să fiu bântuit.
Tu ești a doua șansă pentru mine, Judy.
Ia-mă de aici!
Acum arăți ca Madeleine. Urcă pe scări.
- Nu! - Urcă pe scări.
Urcă pe scări, Judy.
Te urmez.
Doar până aici am ajuns, dar tu ai mers mai departe.
Îți aduci aminte?
Colierul, Madeleine. Asta a fost scăparea.
Mi-am adus aminte de colier.
- Dă-mi drumul! - Nu, mergem în turn, Madeleine.
Nu poți! Ți-e frică!
Vedem. E o a doua șansă pentru mine.
Scottie, te rog!
Dar știai că nu o să te pot urmări, nu?
Cine era când ai ajuns sus? Elster și soția lui?
- Da. - Da, și ea e cea care a murit.
Soția reală, nu tu.
Tu erai copia. Erai falsul, nu?
- Era vie sau moartă când... - Moartă! Îi rupsese gâtul.
Îi rupsese gâtul. Nu voia să riște, nu?
Și când ai ajuns acolo, a împins-o din turn,
dar tu ai fost cea care a țipat. De ce ai țipat?
Voiam să-l opresc, Scottie. Am alergat să-l opresc.
Dacă voiai să-l oprești, atunci de ce ai țipat,
dacă tot m-ai păcălit?
Ai jucat bine rolul soției. El ți-a schimbat înfățișarea, nu?
El te-a aranjat așa cum te-am aranjat eu acum, doar că mai bine.
Nu doar hainele și părul,
dar și privirea, comportamentul, cuvintele,
și scenele acelea de delir.
Și tu ai sărit în golf, nu-i așa?
Bat la pariu că știi foarte bine să înoți, nu-i așa?
- Nu-i așa? - Da!
Și apoi ce ai făcut? Te-a pus să repeți, să exersezi?
Ți-a spus exact ce să faci, ce să spui?
Și tu ai fost o elevă bună, nu? O elevă foarte bună.
De ce m-ați ales tocmai pe mine? De ce?
Din cauza accidentului tău.
Accidentului meu...
Eu am fost fraierul, nu?
Am fost fraierul, înscenarea.
Am reușit.
- Am reușit. - Ce vrei să faci acum?
Mergem să ne uităm la scena crimei.
Haide, Judy.
Aici s-a petrecut.
Amândoi v-ați ascuns acolo și ați așteptat ca totul să se elibereze,
apoi v-ați strecurat și v-ați întors în oraș, așa e?
Și? Erai amanta lui?
Ce ți s-a întâmplat?
Te-a părăsit?
Judy, cu toți banii de la soție, libertate și putere,
te-a părăsit. Ce păcat!
El se știa în siguranță. Știa că nu vei spune nimic. Ți-a dat ceva?
Ceva bani.
Și colierul Carlottei.
Asta a fost scăparea ta, Judy.
Nu ar trebui să păstrezi suvernirurile din urma unei crime.
Nu trebuia să fii...
Nu trebuia să fii așa sentimentală.
Te-am iubit mult, Madeleine.
Scottie.
Eram bine când m-ai găsit.
Nu puteai dovedi nimic.
Când te-am văzut a doua oară, nu am mai putut fugi.
M-am pus în pericol și te-am lăsat să mă schimbi pentru că te iubesc
și te vreau.
Scottie. Scottie, te rog.
M-ai iubit. Ai grijă de mine.
- Te rog! - E prea târziu.
E prea târziu. Nu o pot aduce înapoi.
Te rog.
- Nu! - Am auzit voci.
Doamne, ai milă.
RETAIL SUBTITLE Driv3r